Post
Postao/la Temperance » 20 stu 2014 12:48
Rajana gura kamen, pomirba Stevanije i Janje, djelotvorna Ljupka
„Neću da guram stijenu. Niti jedna moja prijeteljica ne gura stijene rogovima. Moje prijateljice čak nemaju rogove. Niti Shizz, niti Janna, niti Zenia ne guraju stijene. Kao da nikada niste čule za izreku, s kim si takav si. Ne mogu promijeniti ništa sada. Sada sam medju tukama i vjerovatno ću morati gurati stijenu rogovima, jer bolje biti pijan nego star i bolje biti s nekim nego sama. Što je manja sredina, čudniji su zahtjevi. A ja, ja sam spremna na prilagodbe. Ionako sam ovdje samo privremeno“
„Jesu sve koze ovakve glupače?“ -upita Janja „ Ona nas vrijeđa“.
„Ne znam, ali ako se hoćeš pomiriti sa Stevanijom nemamo izbora. Tko ce drugi pristati da nam dogura kamen u kokošinjac. Mi ne možemo. Probala sam šutati kamen ne bi li se otkotrljao i sada me noga boli, poplavila je, a nije smisao da ja slomim nogu, nego ti pred Stevanijom.“- reče Stana
„Da molim kozu da dokotrlja kamen, to mi je gore nego da slomim vrat odmah i sad. „- reče Janja.
„Progutaj ponos.“-reče Stana.
„Neću, toliko sam ponosa progutala da me je počeo boliti u stomaku. Tko nije gutao ponos nikada nije ima stomačnih problema...toliko te boli da ne možeš da se ustaneš kasnije. Nema gutanja ponosa, ne kod mene - jok!“- reče Janja, okrenu se od Stane i pogleda Rajanu.
„Jel ti stvarno mislis da nešto vrijediš, ti si obična štraca. Kladim se da si samo bila priljepak tim svojim fufama. Mi tuke smo face. Pogledaj se na što si. Pišljivog boba ne vrijediš. Rogovi su ti skoro zakržljali koliko ih ne koristiš. A te prnje što na sebi nosiš... Tu rozu haljinicu koju šetaš oko hrastova dok ti pizda slika sve okolo, molim te okači na neki grm da je nosi neka kojoj bolje stoji.“
Umjesto da joj je pokazala rogovima kako se leti, koza Rajana se ustala, lijeno kao i uvijek.
„Istina, ja lakiram papke i volim svoju pizdu. Volim da je šetam oko hrastova, a svoju suknjicu obožavam. Bilo bi logično da te sada napušim. Da ti objasnim gdje ti je mjesto. Medjutim podsjećaš me na nekoga i samo zato ću gurati taj kamen. Može tako?“
Stana ostade Janji iza ledja, upitavši se da li je tog dana sunca jače grijalo, pa je smantalo, te ovo što čuje spada u uobičajen razgovor, iako joj se možda od razgovora, a ne od sunca zavrtilo u glavi. Ne rješivši tu dilemu, zadovoljna time što će Rajana dokotrljati odvaljeni dio stijene s druge strane zemljanog puta, kroz dvorište u kokošinjac, prekinu svoja zapitkivanja i reče hura za Rajanu.
Janja okrenu očima bez da je bilo briga na koga ona podsjeća ovu kozu, bez da je bilo imalo briga da li koza voli svoju haljinicu i zašto. Janja, naperlitana tuka, okrenu drugi krug očima, reče „aj dobro“ i krenu dalje.
„Stani Janjo“- reče Stana. „Nisi joj rekla šta treba raditi.
„Reci joj ti, meni je za danas dosta“-reče Janja.
„Kako si teška jedna tuka“- reče Stana.
„A ti si kao lakša“- reče Janja i ode u kokošinjac da se spremi za lomljenje noge.
Janja je bila dosta odvažna. Ono je plašilo druge nju i nije toliko. Češto kao da i nije znala što je čeka, ali što god da je čeka, dočeka se na nešto, rijetko kada na nekoga. To je uglavnom značio dug i mogućnost da će je poslije smarati, zahtjevati, uzeti pravo za kenjkavost. Nije ona bila tuka koja se s tim nosila. Medjutim ponekad, kao da joj nije bilo jasno što njene odluke znače. Nije nikada prije imala slomljenu nogu. Nije nikada prije sama sebi slomila nogu. Što je bivala bliže kokošinjcu, shvatila je da ne zna kako se lomi noga i da to boli. Odlučila je. Svaki puta kada odluči, ostvari to. Nije se niti sada nećkala, samo joj je postajalo jasno da to i nije tako lako. I svaki puta kada bi znala šta je čeka, postajala bi pitomija, ako je teško. I tada je tuka Janja bila posebna. Unatoč svemu odlučila je i što bude biti će, ali će ona izdržati, a poslije neka je boli i neka plače koliko god, jer i sutra će biti jučer, a toliko sutra će proći u jučer da će ona opet biti dobro. Koračajući do kokošinjca, ipak pod tremom i sa strahom, pripremajući se za lomljenje noge, bila je odsutna.
Kako da pridje Stevaniji? Šta da joj kaže. Nema smisla da slomi nogu pred njom bez da joj objasni.
U to vrijeme je Stana ostala s kozom Rajanom i objasnila je da sve što treba napraviti je otkotrljati dio stijene do kokošinjca.
„Tukama treba stijena u kokošinjcu? Zašto se ne penjete po stijenama, mi koze najbolje znamo kako je to dobro. Toliko ste lijene za šetanje i bitno vam je samo sebi napraviti dobar ambijent. Nekada su tuke bile po svukuda, sada se i vi zatvarate u zatvorene prostore i bavite interijerom. A ja sam mislila da sam ja snob.“
„Ništa ti ne znaš, samo nam doguraj kamen do kokošinjca. To je sve. Tuke, koza ne može razumjeti.“-reče joj Stana.
Rajana je kotrljala kamen prema kokošinjcu dok je Janja pokušala pričati sa Stevanijom.
Prelaz preko praga je presjekao u stomaku.
„Žao mi je.“- kada bi Janja rekla žao mi je, trebalo bi je zagrliti, jer se nije znala nositi s tim. Nikada. Medjutim kada je rekla da joj je žao Stevanija je šutjela.
„Nisam htjela da slomiš nogu.“- reče Janja.
„Naravno da nisi, htjela si da slomim vrat.“- reče Stevanija.
„Nisam htjela da slomiš vrat, da sam htjela slomila bi ga.“- reče Janja.
„Došla si mi reći da bi mi slomila vrat da si htjela. Jel to sve?“
„Ne pravi se blesava, nisam došla reći da bi ti slomila vrat. Došla sam ti reći da mi je žao što si slomila nogu, i da to nisam htjela da se desi.“-reče Janja.
„A što si htjela da se desi“- upita Stevanija.
Bilo je teško priznati. Bilo je teško očekivati ovakvo pitanje. Još je teže bilo dati odgovor.
„Htjela sam da padneš, htjela sam da te boli, ali ne da slomiš nogu, nisam ti htjela nauditi toliko.“-reče Janja.
„Nema ti zašto biti žao, uvijek si htjela biti najbolja i učinila si ono što i uvijek, uspjela nadići sebe. Za desetak puta i eto sada ležim. Valjda si sretna kao svaki puta kada uspiješ biti bolje od sebe.“
Janja je šutila. Rajana je bila blizu kokošinjca uspuhana: i pomalo razbijala atmosferu. Janja je shvatila da njena žrtva neće ničemu doprinijeti, ali je bilo kasno za spriječiti Rajanu da gurne kamen u kokošinjac.
„Gdje su sada jarčevi? Mi koze uvijek teglimo nešto...uvijek. Eto ti tuko jedna tvoj kamen. Na koju ćeš stranu da ga stavim. Znaš da po feng shuiu nije dobro imati kamenje u prostoriji u kojoj spavaš. Stvarno je lijepo, ali nije zdravo.“
Sasvim neumjesam komentar u okolnostima u kojima se našla, neumjesan za bilo koga drugog osim za kozu Rajanu.
„Eto, ja sam svoje napravila. Gdje da ga smjestim?“- upita Rajana.
Bilo je to pitanje koje nisu očekivale, bar ne tada, niti Stevanija, niti Janja. Kao kada padobranac padne s vedra neba za trpezu, tako je i Rajana upala.
„Hoće meni netko reći što da radim s ovim kamenom?
„Nemaš se zašto toliko pitati, dokotrljaj ga na moju drugu zdravu nogu. Očito je da joj je u stvari žao što nisam slomila obje.“- reče Stevanija, a Janja se rasplaka.
U tom trenutko Stana se gegala i ušla u zonu kokošinjca. Janja plače, Stevanija leži neumoljivo ozbiljna, Rajana gura kamen po svojim estetskim kriterijima:
„Trebala sam uzeti onaj ljepši. Idem po ljepši kamen, ovaj nije dovoljno skulpturalan.“- reče Rajana.
„Ne idi nigdje.“- rece Janja. Dokotrljaj mi taj kamen na nogu.
Već se okrenula dupetom prema Janji i bila glavom na danjem svjetlu, napola na svjetlu, napola u mraku, a sjena dovratnika kozu Rajanu je dijelila na dvije polovine - bijelu i tamnu.
„E toliko mi se zamjerila nisi.“- reče Rajana.
„ Dokotrljaj mi kamen na nogu“ reče Janja kroz plač.
„Neću, nisam ja kostolomac.“- reče Rajana.
„Zašto si ga onda donijela ovamo, slomi mi nogu.“- reče Janja.
„Ja da tebi slomim nogu? Na šta ti ja ličim.“ - reče Rajana.
Sada već od očaja tuka Janja je plakala. „Stano reci joj da mi slomi nogu“.
„Kozo Rajana, molim te da joj dokotrljaš kamen na nogu, to je za dobro.“- reče Stana.
„Vi ste pukle“- reče Rajana i kaza „ Bleeeeee, bleeee, ovdje je previše loše energije. Plakanje me ne zanima, bolje je pasti travu.“
Stevanija je gledala sta se zbiva. Naum je propao, ali je kamen ostao u središtu kokošinjca da podsjeća na skamenjenost i nemogućnost lakog oprosta. I kamen i Stevanija su prema Janji bili isti.
Janja se tužno pokupila iz kokošinjca, niti ne slutivši da joj koza Rajana neće slomiti nogu, niti ne slutivši da ce Stevanija biti toliko hladna prema njoj. Iskrenost je ponekada suvišna. Toliko joj je bilo žao da je to zaboravila. Njen pokušaj pomirbe je propao. Tužno je napustila kokošinjac i vratila se iza točka.
„Ovo je peti dan da nije jela“- reče Ankica.
„Hoće li umrijeti“- upita Mara.
„Neće, samo ostavit ce traga na njoj. Svaka tuga ostavlja traga. Lakše bi bilo slomiti nogu. Kada želimo oprost vraća nam se tamo gdje boli. Kao što noga Stevaniji neće biti ista nakon preloma, tako niti Janja neće biti ista nakon ovoga.“- reče Zoraida.
„Gdje je Ljupka? Ona jedina čita novine na kojima ležimo. Ubi nas pričama o iscjeljenju. Što sada radi? Ja nisam guru, nisam niti pametna, ali nešto se mora raditi. Ovo nije posao za nas praktičare, sada trebaju svi ti puknuti „lezi lebe da te jedem“, da srede stvar. I kada trebaju naravno da ih nema. „-reče Stana.
„Stano, nemaš pravo glasa. Sjebala si sve i začepi“- reče Ankica.
„Barem sam nešto pokušala“- reče Stana.
„Sve si zasrala.“
„Rekla sam vam da ne znam pričati“
„Očito znaš. Pokazala si da ne znaš suzdržati se za nečije dobro. Jel ti sada bolje...Ne mogu vjerovati koliko si ponekada neosjetljiva. Izigravaš nekoga tko ne zna pričati, tko sve kaže direktno, a u stvari samo radiš ono što je po tvom. Uopće ti nije stalo da Janja bude dobro. Sve do čega ti je bilo stalo je da se poklopite. Uvijek sebe stavljaš u centar, a u centru je trebala biti Stevanija. Ne Janja, ne ti, nego Stevanija. „- pomalo ljutiti reče Ankica. „Idi sada pa tješi jednu ili drugu, da vidimo što imaš reći? U pet dana koliko nije jela, ne možeš joj niti prići. I nemaš pravo prozivati bilo koga tko ima druge načine. Da je sve crno bijelo, ti bi bila nenadmašiva, ovako si samo primitivno jadna.“
Bio je to jedan od usputnih okršaja medju tukama. Tako je teško biti tuka tu i tamo. Svi su u pravu i nitko nije u pravu.
Rajana je pasla travu:
„Svaka tuka je na svojoj strani livade. Mora da se nešto zanimljivo dešava.“- šetala je dvorištem, nanjušila ječam u kasunu, koji je Lepoj ostao otvoren dok je žurila nahraniti stoku. Pored sve Mc hrane koju je slistila, najdraže joj je bilo skočiti na zadnje noge, nagnuti se preko strane kasuna i jesti ječam dok je netko ne uhvati. Samo je par puta umalo umrla od nadutosti, ali jednostavno ne može stati.
„Crknut ćeš od tolikog ječma. Svako malo neka od vas odapne. Toliko ovaca je krepalo od prekomjerne djetoline, ječma, kukuruza, ne znate stati.“- progovori Janja iza točka.
„Možda ali hrana je lijepa. Hoćeš malo?“- upita je koza Rajana. Nije to bilo pitanje iz samilost, koza Rajana je volila dijeliti lijepe stvari. Poprilicno kasno je shvatila čari hedonizma, gradovi su puni izazova. Sve se dijeli, sve. Shvatila je da ako uživaš sama, to i nije to.Zato je i gurala kamen. U ostatku te navike koza Rajana je pitala „Hoćeš malo“
Janja je trebala društvo. I baš to sto je kozu Rajanu boljela ona stvar za Janju, Janji je pasalo. Pasalo joj je društvo koze Rajane. Tuka Janja je bila u stanju svašta izgovoriti, u jednom dahu milion uvreda, silovito. Koza Rajana to baš i nije pamtila. Nije je bilo briga i samo zato su zajedno jele kao da nijedna ništa nije rekla.
„Hoću.“- reče tuka Janja.
Rajana izbaci papkom ječam na pod tuki Janji pred nos da se ne mora ustajati.
„Znam kako je kada ti se ne ustaje, samo chillaj“- rece Rajana.
Bio je to prvi puta da je tuka Janja jela nakon scene u kokošinjcu.
„Hvala“ rekla je tuka Janja, kao da je netko shvatio, medjutim Rajana nije shvatila, a to hvala je Janji pričinilo uslugu jer se osjećala dobro nakon sto ga je rekla. Bila je ranjiva dovoljno da joj je svaka gesta pažnje dobro došla, medjutim da je gesta bila s namjerom Janju bi jos više udaljila. Ustala bi se i legla iza daljneg točka.
To je bilo to, to je Janju oživjelo. Koza Rajana. Koza je otišla na svoju stranu, a Janja je jela ječam koji joj je Rajana izbacila danima poslije. Nitko nije znao, pa je mogla dobiti suosjećanje drugih.
„Stevanija, znam da je kriva, ali moraš joj oprostiti, crknut ce od gladi“- reče Ljupka koja je došla iskoristiti sve sto je pročitala sa novina koje je Lepa stavila kao čistu prostirku po tuke u kokošinjcu.Ljupka je bila najpametnija tuka u kokošinjcu. Problem je bio što nista nije mogla smisleno završiti do kraja. Skakala je od izjava ministra financija, preko cijene kobasica u trgovačkom centru, do kritike zadnje knjige koju je objavila neka izdavačka kuća, tema iz crne kronike i osmrtnica, kolekcija koja je prošetana nekom pistom do estradne scene, sve joj je bilo isto. Nije ona bila kriva niti je imala neki poremećaj. Često ne bi stigla pročitati članak u novinama, jer bi Lepa već stavila nove listove, da kokošinjac bude čist. Niti jedan članak nije mogla pročitati od početka do kraja jer bi ga netko medju ostalim zasrao, a ne samo to, nit jedan članak i nije na podu potpun, ona je čitala sa listova random, sve što joj dodje pod oko. List bi preklapao list, tekst koji se nastavlja na drugoj stranici je možda poslužio za potpalu vatre. Nije to njena krivica, ona je kao pravi kubista radila kolaže misli u glavi. Slovila je za najpametniju, jer stalno čita. Zanemarit cemo to da je čitala novine koje su stare od godinu dana pa nadalje. Malo je bila zaostala u vremenu, ali neke ideje nemaju rok trajanja. U ovom slučaju „Kula stražara“ i Jehovini svjedoci su joj puno pomogli. Često je spavala i na tim postulatima.
„Ne dozvoli da sotona ovlada tobom, sotona je svuda oko nas. Oprost je spasenje Stevanija, oprost je spasenje. Ne daj se zavarati. Sve je to bilo djelo antikrista. Ne želiš u paklene muke, to je puno gore od lomljenja noge. Nije Janja antikrist. On je kriv za to što se desilo, ne Janja.“
„Bila je zločasta. Ja neću više s njom da pričam.“
„Ona danima ne jede. Da li znaš da ne možeš živjeti bez hrane i vode. Ona spava iza točka, van kokošinjca, svaki čas je može ščepati lisica. Ti si slomila nogu, a zamisli da ona umre. Zamisli kako bi ti bilo?“
„Ne želim da umre, ali baš me briga, ne želim pričati s njom. Što hoće od mene? Misli da može doći tek tako , nakon svega. Treba mi vremena.“
„To je djelo Antikrista, kad ti kažem Stevanija. Sotona hoće da vlada svijetom i preko tebe. Ne daj se zavarati. To je iskušenje. Ne daj da Janja umre od gladi.“
„Ja sam ovdje žrtva“- uvrijedi se Stevanija.
„Možda i jesi sada, ali ako ona umre od gladi ili je ščepa lisica, biti ćeš manja žrtva i nećeš se imati na koga ljutiti.“- reče Ljupka.
„Ako si došla ovdje da me provociraš, možeš ići.“- reče Stevanija.
„Ja sam ovdje samo da širim božju riječ. Ovo se izmaknulo kontroli i trebate promisao da bude s vama.“- reče Ljupka i predje na redove drugog članka koji su joj ostali u glavi „ti znaš da ljudska bića ne mogu izdržati dugo bez hrane i vode, nije jela nista 8 dana već. Ne moraš vjerovati meni, pitaj koga god hoćeš. Ne izlazi iza točka toliko dugo, niti jede, niti pije. Umrijet ce. To je tuga.“- reče Ljupka.
U to vrijeme Janja je jela ječam i odlučila da više zbog nikoga neće pokušati lomiti nogu. Svatila je da je ona sebi na ovom svijetu najvažnija i da bez onoga koga nema se može. Odlučila je da će se skoro vratiti u kokošinjac, jer joj je falila prostirka ponekada od slame, ponekada od novina. Ostat ce tu jos malo da uživa u miru i otkako je sažaljevaju, barem joj ne dosadjuju. Tako je teško uvijek biti u središtu svega, ovaj odmor joj je prijao.
„Ona je zbog tebe htjela sebi slomiti nogu. Velika je to stvar.“- reče Ljupka.
„Mozda si u pravu, ali jos uvijek ne mogu hodati.“
„Daj joj barem priliku da ti kaže nešto. „
„Teško mi je to... još sam ljuta.“
„Ljutnja je zamka antikrista“- vrati se Ljupka Kuli stražara.
„Dobro neka dodje da pričamo. Ali već dugo vremena mi se samo svadjamo. Zaboravila sam gdje je ono nešto lijepo što nas je vezalo.“
„U ime ljubavi ja ću te podsjetiti. Zapalila je kokošinjac da izadješ iz depresije.“-reče Ljupka.
„To je bilo protiv moje volje i poslije smo se tuke, tu je počelo, tu je sve počelo.“- reče Stevanija.
„Vratite se tamo gdje je sve počelo za pravo, da se ne volite, ne biste se mogle toliko kačiti jedna na drugu.“
„Ne volim je.“- reče Stevanija.
„U tvome srcu je mnogo tame, mnogo bola, mnogo povredjenosti, ali ti je voliš. Sjeti se kada ste bile male, kako ste zajedno trčale ovom livadom ispred.“- reče Ljupka.
„Ljupka, na toj istoj livadi mi je podmetnula nogu.“- reče Stevanija.
„To je bio trenutak, krive, ružne odluke, što je to naspram svega onoga lijepog što ste doživjele, šta je to na spram svega što ćete doživjeti?“. Bila je Ljupka na rubu nekog članka gestalt psihologije.
Stevanija se smekša pri pomisli da Janju možda stvarno udavi lisica ili da crkne od gladi. Shvatila je da ne želi živjeti bez da Janja postoji. Poželjela je da opet bude kao nekada. Strašno je iscrpljivala, pasalo joj je biti nadmoćnom, ali polagano je postajalo besmisleno.
„Dat ću joj priliku samo da je ne pojede lisica“- reče Stevanja.
„Neka dodje spavati u kokošinjac. To je previše od mene, ali neka dodje. „
Tako je to taman kada pomisliš da je gotovo, ono krene.
„Janjo, tako ti milosti, vrati se u kokošinjac.“- sasvim blago tuka Ljupka reče Janji s druge strane točka. „Stevanija ti je poručila“
Ponekada je dobro zamisliti što bi bilo da se vrate lijepe stvari opet i koliko toga propuštamo dok se svadjamo, prepiremo, ubjedjujemo tko je u pravu, i tko je ukrivu. Neke stvari je bolje ne znati. Da je Stevanija znala šta Janja misli i da Janja jede kao lord sasvim slučajno, propustile bi doista puno lijepih trenutaka koje slijede. Voljenje se nekada nastavlja nakon najvećih ratova i posljedica. Bitno je znati da li se ono želi ili ne, da li je vrijedno ili ne? Opet nijedna nije priznala, ali bilo je liepo biti na okupu...njih dvije u miru i sve ostale tuke koje mirno spavaju u kokošinjcu. U početku iščašeno, a kasnije...eh kasnije...sve je to život, nepredvidiv i bajkovit. Život tuka, koza ili ljudi.
Some music needs air. Roll down your window.