^ What she said.
Za frekvencije ne znam, al glazba da, definitely. Smatram ju nečem najbližim magiji što imamo. Daj zamisli kome je prvom palo na pamet napravit violinu recimo? Tako je random. Izmislit žice prvo for whatever reason i onda ih nategnut i nekako doć do toga da nešto treba trljat preko njih? Wut. Da bi proizveli zvukove od kojih ljudi plaču. Ne, neću guglat kako je nastala violina, hvala. Bubnjevi mi imaju više smisla recimo. Udariš u nešto slučajno, proizvede zvuk, misliš hej ovo zvuči kul I should bang some more. Da nas zvuk i ritam toliko privlače da udaramo i gudimo i trkeljamo po rendom stvarima iz nijednog drugog razloga osim što nam je ugodno. Sve ostalo ima neku egzistencijalnu svrhu, al bez glazbe teoretski ipak možemo. Ili? Plus, dosta je univerzalna. Naslušah se folk/tradicionalne glazbe iz svih dijelova svijeta i raznih kultura i sve zvuče toliko slično u suštini da ti stane pamet. Za razliku od jezika, npr. koji se mijenja upotrebom, političkim i inim promjenama itd. al glazba, barem u instrumentalnom smislu, ostaje uvijek (č)ista i nekako je neokaljani izraz emocije. Ko ono u Arrivalu kad su rekli da ovi alieni mogu jednim znakom iskomunicirat kompleksne misli, a nama je to teško jer smo ograničeni fizički i mentalno i štagod pa si moramo pokidat mozak ko Amy Adams da bismo ih mogli razumjet. E tak je glazba za ljude, po mom mišljenju. Ne mora ti netko nešto objasnit ni pročitat ni niš da bi shvatio da je
Adagio npr tužan i melankoličan. Pustiš djetetu koje nema pojma o pojmu, hoće li se rasplakat? Probably. Hoću li se ja rasplakat? Probably. Riječi bi ga vjerojatno pokvarile jer su ograničenije od glazbe. I should fucking know. Tolko pišem i proučavam jezik nebil ljudima prenijela što osjećam i vječito me pogrešno razumiju, možda da si zalijepim zvučnik na čelo.